Pământul nostru este singura planetă cunoscută,
care întretine viata.
Si o face din belsug.
De-a lungul anilor, am fost destul de norocos pentru a călători,
în unele din cele mai îndepărtate si extraordinare locuri de pe Pământ,
pentru a descoperi si filma vietuitoarele.
Aceasta este cea mai mare floare din lume!
Balena albastră!...
Cea mai mare creatură care există pe Pământ!
Numărul si diversitatea animalelor si plantelor
sunt uimitoare.
Estimările numărului diferitelor specii variază...
între 6 milioane si 100 de milioane.
Nimeni nu stie exact câte specii de animale se găsesc aici.
Oriunde ti-ai îndrepta privirea, găsesti viată!
Există adesea, o multitudine de variatii ale aceleiasi specii.
De exemplu, în jur de 200 de feluri de maimute,
si 315 varietăti de păsări colibri,...
aproape 1.000 de feluri de lilieci.
Iar cărăbusi,... cel putin 350.000 de soiuri!
Fără a mai aminti cele aproape un sfert de milion de plante si flori.
Diversitatea este uimitoare!
Chiar si în această pădurice din Anglia,
veti întâlni patru sau cinci soiuri diferite de cintezoi.
De ce trebuie să existe o diversitate atât de impresionantă?!...
Si cum putem explica această vastă paletă de vietuitoare?
În urmă cu 200 de ani, s-a născut un om
care avea să explice această uimitoare diversitate a vietuitoarelor.
Prin aceasta, el avea să revolutioneze modul în care întelegem lumea,
si locul cuvenit nouă, în aceasta.
Numele său, a fost Charles Darwin.
CHARLES DARWIN SI ARBORELE VIETII
Redactat si prezentat de David Attenborugh
Această carte, "Sfânta Biblie",
explică modul în care a apărut această minunată diversitate.
În cea de-a treia zi, după creatie, Dumnezeu a creat plantele,
în cea de-a cincea zi, pestii si păsările,
iar apoi,... în cea de-a sasea zi, mamiferele,
si în cele din urmă, omul.
Această explicatie, a fost crezută cuvânt cu cuvânt,
de aproape întreaga Europă occidentală, o bună perioadă din ultimii 2.000 de ani.
Generatii la rând de pictori, au redat-o, pentru cei credinciosi.
Această versiune a fost pictată în Italia, în secolul XVI,
Aici îl avem pe Dumnezeu în grădina raiului,
care este acum populată cu tot felul de animale.
Aici, El îl extrage pe Adam din pământ.
Iar aici, El crează prima femeie adormindu-l pe Adam,
apoi, luându-i o coastă,
o extrage pe Eva pe acea parte.
Si ea, se iveste însotită de doi îngeri.
Iar când Dumnezeu a terminat,
le-a spus lui Adam si Evei, următoarele:
"Cresteti, înmultiti-vă, umpleti pământul, si supuneti-l;
si stăpâniti peste pestii mării, peste păsările cerului,
si peste orice vietuitoare care se miscă pe Pământ."
Aceasta atestă clar că în conformitate cu Biblia,
omenirea poate exploata natura după bunul plac.
Această perspectivă a superioritătii omului
era încă valabilă când, în 1841,
o navă explorator, "The Beagle",
si-a început călătoria în jurul lumii.
La bordul său, în calitate de însotitor al comandantului,
se afla tânărul de 22 de ani, Charles Darwin.
Ei au traversat Atlanticul si au ancorat pe coasta Braziliei.
Acolo, abundenta formidabilă a naturii tropicale,
i-a uimit pe noii veniti.
La fel cum am fost uimit, si eu, când am refăcut traseul lui Darwin,
acum 30 de ani, pentru a realiza un documentar de televiziune
consacrat diversitătii naturii.
Darwin, în copilăria lui, fusese un colectionar pasionat de insecte.
Iar el, aici, a fost atât de fascinat,... ajungând într-o stare aproape euforică.
Într-o singură zi, pe o arie foarte mică,
el a descoperit 69 de specii de cărăbusi.
Asa cum a mentionat în jurnalul său,
"Este îndeajuns pentru a tulbura linistea mentală a oricărui entomologist,
care ar lua în considerare viitoarele dimensiuni ale unui catalog complet."
S-au îndreptat către Sud, au ocolit Capul Horn,
si astfel au pătruns în Pacific.
Iar apoi, în septembrie 1835,
după aproape 4 ani de navigatie,
au poposit pe misterioasele insule Galapagos.
Aici au descoperit creaturi care nu existau nicăieri altundeva în lume.
Cormorani care îsi pierduseră abilitatea de a zbura,...
sopârle care se aventurau sub valuri, pentru a paste pe fundul mării.
Darwin, care studiase botanica si geologia la Universitatea din Cambridge,
a adunat câteva specimene de animale si plante.
Si cum era normal, atunci când se afla pe tărm pentru investigatii,
descria în jurnalul său ceea ce găsea.
"Ajutorul meu si cu mine, am acostat câteva mile la nordest,
cu intentia de a examina tinutul denumit anterior
ca asemănător hornurilor".
Hornuri vulcanice, presupun.
"Comparatia ar fi fost mai exactă dacă as fi spus,
furnalele otelăriilor din apropiere de Wolverhampton"
Locuitorii Britanici din Galapagos pretindeau că pot recunoaste
în functie de forma carapacei broastelor testoase gigantice,
de pe ce insulă, proveneau fiecare.
Dacă aveau partea din fată rotundă, ele proveneau de pe o insulă umidă,
unde ele se hrăneau direct cu vegetatia abundentă la sol.
În schimb, cele provenite de pe insulele aride, aveau o ridicătură în partea din fată,
care să le permită să ajungă la vegetatia mai înaltă.
Erau oare aceste broaste testoase de pe diferitele insule,...
specii aparte?
Si în acest caz, reprezentau oare, fiecare în parte,
un act distinct de "creatie divină"?
Diferentele pe care Darwin le-a observat între aceste animale din insulele Galapagos,
erau bineînteles, foarte mici.
Dar dacă acestea s-au produs totusi, nu cumva era posibil ca,
de-a lungul a mii sau milioane de ani,
un întreg ansamblu de astfel de schimbări cumulative,
să poată determina o schimbare fundamentală?
De-a lungul călătoriei spre casă,
Darwin a avut răgazul necesar pentru a medita la aceste lucruri.
Era oare posibil ca speciile să nu fie de neclintit în timp,
si de fapt,... să se schimbe treptat?
Pe drumul de întoarcere, el si-a selectat exemplarele
si le-a trimis unor experti recunoscuti,
astfel încât fiecare să poată fi identificat si clasificat.
Majoritatea fosilelor si oaselor de mamifere,
le-a trimis lui Richard Owen.
Owen era unul dintre cei mai străluciti zoologi ai momentului.
El a fost cel dintâi care a descoperit "dinozaurii",
si a inventat chiar, denumirea lor!
El urma să devină ulterior initiatorul si întâiul director
al Muzeului de Istorie a Naturii din Londra.
Multe dintre exemplarele adunate de Darwin,
sunt încă păstrate si tezaurizate aici,
printre alte 70 de milioane de specimene găzduite de muzeul înfiintat de Owen.
Iar acesta,... este unul dintre ele!
Este, în mod evident, maxilarul inferior al unui animal impunător!
Iar atunci când Darwin l-a descoperit, avea încă lipite pe el, bucăti de piele si blană,
asa încât s-a presupus mai întâi că ar fi rămăsitele unei specii necunoscute,
încă în viată.
Dar, în momentul de fată,
stim că apartine unei specii dispărute acum aproximativ 10.000 de ani.
Un "lenes de pământ" urias.
Owen, l-a examinat cu mare atentie,
si în cele din urmă l-a descris, dându-i numele de "Mylodon Darwini",
în onoarea descoperitorului.
Dar acest respect reciproc, între cei doi oameni de stiintă
nu avea să dureze.
La putin timp după întoarcerea sa din acea călătorie,
Darwin si-a stabilit resedinta la Down House, în Kent.
Aici, el a redactat o descriere a călătoriilor sale,
si s-a cufundat în detaliile tratatelor stiintifice despre corali si crustacee,
sau despre fosilele din America de Sud.
Dar a si meditat îndelung asupra ceea ce văzuse în Galapagos,
si în celelalte locuri.
Poate că speciile nu erau imuabile!...
În fiecare zi el făcea o plimbare prin această pădurice
pe care o plantase în spatele grădinii sale.
Si aici, el a început să mediteze asupra problemelor istoriei naturii,
inclusiv asupra celui mai mare mister:
Cum era posibil ca o specie să se transforme în altă specie.
El a observat că pentru majoritatea, dacă nu chiar pentru toate animalele,
din multitudinea puilor născuti, putini ajung să se reproducă la rândul lor.
De exemplu, femela de pitigoi albastru, poate depune foarte bine
vreo 12 ouă pe an, sau vreo 50 pe durata vietii ei.
Totusi, numai doi dintre acestia ar trebui să supravietuiască si să se împerecheze,
pentru a mentine constantă populatia de pitigoi albastri.
Acei supravietuitori sunt bineînteles,
probabil cei mai sănătosi si mai bine adaptati la mediul lor.
Caracteristicile lor sunt astfel transmise mai departe.
Asa că, de-a lungul multor generatii,
si în special dacă intervin modificări ale mediului înconjurător,
speciile, foarte probabil, se vor transforma.
Numai cei mai puternici supravietuiesc!
Aceasta era solutia!
El a denumit procesul, "selectie naturală".
Acesta ar explica diferentele observate printre cintezoii pe care el i-a adus
din insulele Galapagos.
Ei se asemănau foarte mult, cu exceptia ciocului.
Acesta are un cioc foarte fin si delicat,
pe care-l folosea pentru a prinde insecte.
Acesta pe de altă parte,
care provenea dintr-un mediu în care erau multe alune,
are un cioc mare si puternic, care-i permitea să le spargă.
Deci, poate că de-a lungul imensitătii timpului geologic,
si în special dacă speciile cucereau un nou cadru de viată,
aceste schimbări vor determina transformări într-adevăr radicale.
Pentru a ilustra această idee, Darwin a făcut un desen,
într-unul din carnetelele sale,
prin care arăta cum o unică si străveche specie,
putea da nastere multor altor specii.
Si apoi a scris deasupra acestuia, un provizoriu, "Eu cred".
Acum trebuia să-si dovedească teoria.
Si a investit ani din viată pentru a strânge dovezi abundente si convingătoare!
A întretinut o extraordinară corespondentă.
Ajungea să scrie zeci de scrisori pe zi,
adresate oamenilor de stiintă si naturalistilor, din întreaga lume.
El a remarcat deasemenea că atunci când oamenii au început domesticirea animalelor,
acestia au făcut experimente în folosul său, secole de-a rândul.
Toti câinii domestici sunt descendentii unei singure specii ancestrale, lupii.
Crescătorii de câini selectaseră anumiti pui
conform caracteristicilor ce li se păreau multumitoare.
Natura la rândul ei, alege acei pui care sunt cel mai bine adaptati
la un anumit mediu de viată.
Dar în esentă, este vorba de acelasi proces.
Si în ambele cazuri, acesta a produs o varietate uimitoare.
De fapt,
multe dintre aceste rase diferite
pot fi considerate specii diferite,
deoarece ele nu se mai pot împerechea.
Din motive pur si simplu mecanice,
nu există nicio modalitate pentru un Pechinez
să se împerecheze cu un Great Dane.
Bineînteles că prin inseminare artificială
puteti face combinatii între aproape oricare dintre aceste rase.
Dar asta deoarece oamenii au selectat rasele de câini,
numai de câteva secole.
Natura face o selectie a animalelor de milioane de ani,
zeci de milioane, ba chiar sute de milioane de ani.
Deci, ceea ce la început erau considerate rase,
au ajuns pe parcurs atât de diferite încât acum, sunt specii.
Darwin, din locuinta din Down House,
le-a scris columbofililor, si crescătorilor de iepuri,
cerându-le tot felul de detalii despre metodele si rezultatele lor.
Fiind el însusi un nobil de tară, si posedând o mosie,
era la curent cu cresterea cailor, oilor si bovinelor.
Si a întreprins experimente minutioase pe plante, în sera sa.
Dar, Darwin era constient că ideea aparitiei speciilor, fără interventia divină,
va soca întreaga lume.
Si era deasemenea contrară credintei sotiei sale, Emma,
care avea o devotiune Crestină.
Poate că din acest motiv, el si-a dorit foarte mult
să se concentreze asupra lucrărilor sale stiintifice.
El a avut grijă să nu exprime în public convingerile sale religioase,
dar în ultima parte a vietii sale, a renuntat de a mai merge la biserică.
Duminicile, el îsi acompania sotia si copiii, până aici,
la biserica parohială din Down,
dar în timp ce ei luau parte la serviciul religios, el rămânea afară,
si făcea o plimbare pe drumurile de tară.
Poate că, deoarece se temea că teoria sa va stârni multă ură din partea unora,
el a amânat publicarea ei, ani la rând.
Dar a redactat un rezumat cuprinzător al acesteia.
Apoi, pe 5 iulie 1844, a scris această scrisoare către sotia sa:
"Dragă Emma,
tocmai am terminat acest rezumat al teoriei mele despre specii" -
Un rezumat care avea 240 de pagini lungime -
"Asadar, am scris aceasta, pentru ca în cazul mortii mele neasteptate,
tu să poti sacrifica 400 de lire, publicării ei."
Apoi el continuă, enumerând diversii săi prieteni naturalisti,
care vor fi rugati să o verifice si editeze,
si îsi încheie scrisoarea fermecător!
"Dragei mele sotii, cu afectiune C. R. Darwin".
El a continuat să strângă dovezi, să-si perfectioneze teoria,
toti cei 14 ani care au urmat.
Dar apoi, a fost fortat de împrejurări!
În iunie 1858, la 22 de ani de la întoarcerea sa din insulele Galapagos,
chiar în acest birou din Down, avea să primească un colet
din parte unui naturalist care lucra în ceea ce numim astăzi, Indonezia.
Numele său era Alfred Russel Wallace.
Acesta coresponda cu Darwin, de câtiva ani.
Dar, acest colet era unul aparte!
Continea un eseu ce propunea exact aceleasi idei ca si ale lui Darwin...
privind evolutia prin selectie naturală.
Ideea îi venise lui Wallace, în timp ce zăcea în cocioaba sa,
într-o stare de febră semi delirantă, datorată malariei.
Dar, cu toate că ideea sa despre selectia naturală,
era aceeasi cu a lui Darwin,
el nu muncise 20 de ani pentru a strânge muntele de dovezi care să o sustină,
asa cum Darwin o făcuse!
Dar, cui să i se atribuie ideea?
În cele din urmă, membrii de seamă ai Societătii Linne, au hotărât că
cel mai corect lucru ar fi fost să aibă loc o scurtă prezentare a teoriei,
făcută de fiecare în parte, unul după celălalt,
la o întrunire a Societătii, aici în Burlington House, din Londra.
Societatea Linne, atunci ca si acum, era locul în care oamenii de stiintă
care studiau vietuitoarele din natură, se întâlneau regulat,
pentru a prezenta si discuta lucrări despre observatiile si ideile lor.
Cea sustinută pe 1 iulie 1858,
a fost urmărită doar de aproximativ 30 de persoane.
Niciunul dintre autori, nu era prezent!
Wallace era la 10.000 de mile depărtare, în Indonezia,
iar, Darwin era răvăsit de moartea, cu câteva zile în urmă,
a fiului său, la o vârstă fragedă.
Asa că rămăsese alături de casă, în Kent.
În consecintă, cele două lucrări urmau să fie citite de către secretar.
Si din câte ne putem da seama, au avut un efect foarte mic asupra audientei.
Darwin si-a petrecut următorul an, descriindu-si în detaliu teoria.
Apoi, a trimis manuscrisul editorului său, John Murray,
a cărui firmă, ca si acum, avea sediul pe strada Albermale,
în apropiere de Piccadilly, la Londra.
Murray era cea mai mare editură din acele vremuri,
si publicase operele lui Jane Austen, si Lord Byron,
ale căror prime editii sunt încă expuse pe aceste rafturi din interiorul firmei.
Darwin si-a prezentat cartea ca fiind un rezumat,
dar, chiar si asa,... ea avea 400 de pagini.
A fost publicată pe 24 noiembrie 1859.
Aceasta nu este o primă editie, ce păcat!...
O primă editie valorează, hotărât lucru, sute de mii de lire.
Aceasta este o a sasea editie!
Exemplarul meu personal, pe care observ, l-am cumpărat pe când aveam 18 ani,
si m-a costat generoasa sumă de 1 shilling.
Prima editie cuprinzând 1.250 de exemplare, s-a vândut imediat.
Si s-a ajuns la o retipărire, iar apoi la o altă retipărire, si tot asa.
Este o carte care contine foarte putini termeni de specialitate.
Este usor înteleasă de către oricine.
Si asa cum ne-am fi asteptat, a stârnit un mare scandal.
Nu numai în această tară, dar realmente, în întreaga lume civilizată!
Ceea ce se pare că i-a deranjat cel mai mult pe oameni,
a fost subîntelesul că oamenii nu erau creatia lui Dumnezeu,
asa cum cartea Genezei o stabilise,
ci erau descendenti ai unor fiinte asemănătoare cu maimutele.
Notiune, care le-a oferit caricaturistilor o tintă preferată.
Liderii bisericii, condusi de Samuel Wilberforce, episcopul de Oxford,
au atacat-o, pe temeiul că îl retrograda pe Dumnezeu,
si contrazicea povestea Creatiei, asa cum era explicată ea, în Biblie.
"Iar faptul că Dl. Darwin s-a aventurat departe de calea evidentă a minunilor Naturii,
în jungla supozitiilor fanteziste, nu este un rău neglijabil.
V-am citit cartea mai mult cu durere decât cu plăcere.
Ea reprezintă inspiratia turbată a unei minti otrăvite de gaze pestilentiale.
Greseste cumplit!"
Teoria lui Darwin, sugera că viata îsi avea originea în modele simple,
si că devenise după aceea din ce în ce mai complexă.
El era perfect constient că această idee despre evolutie,
ridica o serie de semne de întrebare.
De fapt, unele dintre aceste întrebări,
nu-si vor găsi răspunsul până relativ recent.
Dar, încă de pe vremea lui, multi oameni de stiintă importanti,
au evidentiat ceea ce păreau a fi, dificultăti insurmontabile.
Iar cel mai important dintre acestia, a fost Richard Owen.
Cel care, în urmă cu 20 de ani, denumise strămosul dispărut
al "lenesului de pământ", în onoarea lui Darwin!
De-a lungul anilor, cei doi oameni
au amplificat o profundă antipatie reciprocă,
si s-au certat în repetate rânduri.
Cu toate că Owen nu credea că povestea Grădinii din Eden,
ar fi adevărată în întregime,
nu e mai putin adevărat că rămăsese un om profund religios.
El s-a asigurat, să nu uităm, că muzeul său
în care erau expuse minunile creatiei,
reflectă prin arhitectura sa, măretele catedralele crestine ale Europei medievale.
Iar Owen era constient de diversitatea vietii.
Doar, îsi petrecuse întreaga carieră, catalogând-o!
Dar chiar si asa, refuza să creadă că speciile se pot schimba în timp.
El, împreună cu alti initiatori ai geologiei din epoca Victoriană,
pe măsură ce puneau bazele acestei discipline stiintifice relativ recente,
au realizat că istoria vietii, în linii mari,
poate fi dedusă prin examinarea rocilor din jurul lor.
Priviti aceste roci, din nordul Scotiei!
Stim, datorită fosilelor care au fost asociate cu acestea,
că ele sunt foarte vechi.
Si ele, sunt nisip pietrificat.
Nisip bătătorit care s-a depus pe fundul mării,
strat, după strat, după strat...
Dar, ia priviti câte straturi sunt!...
În mod cert, cele de deasupra,
trebuie să se fi asternut după cele de dedesubt!
Deci, pe măsură ce cobori de la un strat la altul,
de fapt, dai timpul înapoi.
Deci, fosila unei specii, dacă provine dintr-un anume strat,
va avea o vechime caracteristică.
Si dacă le poti recunoaste pe fiecare,
atunci poti începe să retrasezi etapele istoriei vietii.
O Krafta!
Un secol mai târziu, când eu eram la universitate,
iscusinta de a identifica fosile si de a le plasa în perioada geologică corespunzătoare
era încă o competentă esentială.
Ne exersam cunostintele printre sertare ca acestea,
pline cu fosile de tot soiul.
Dar, niciuna din ele nu este etichetată,...
doar numerotată.
Deci, trebuia să fii capabil să iei una, si să spui,
"Da, aceasta este o belemnită."
De fapt, ce fel de balemnită este, nu-mi mai amintesc acum!
Si când erai la examenul practic,
examinatorul ar fi ales una dintre acestea si ar fi spus,
"Ce este aceasta?"
Si fie stiai, fie nu!
Iar răspunsul tău, reflecta modul în care ai folosit aceste sertare, ore si ore.
Owen nu nega succesiunea în care toate aceste specii apăruseră,
dar el credea că fiecare dintre ele erau creatii divine unice, independente.
Cu toate acestea, teoria lui Darwin impunea existenta unor legături
nu numai între speciile asemănătoare dar si între marile grupuri de animale.
Dacă pestii, reptilele, păsările si mamiferele
au evoluat dintr-unul spre celălalt,
atunci obligatoriu, trebuiau să existe forme intermediare între aceste grupuri.
Iar acestea lipseau.
Dar apoi, la numai 2 ani de la publicarea "Originii speciilor",
Richard Owen însusi, achizitionează cea mai surprinzătoare fosilă a muzeului său.
Ea fusese găsită în această carieră de calcar, din Bavaria.
Piatra de aici se desface în plăci subtiri,
si a fost folosită drept tiglă pentru acoperis, încă de pe vremea Romanilor.
Majoritatea sunt "oarbe".
Dar, din când în când, după ce le separi,...
scot la iveală un crustaceu, sau un peste.
Este aproape imposibil să rezisti tentatiei
de a scoate aproape fiecare bolovan pe care-l vezi,
si apoi de a-l deschide ca pe o carte, pentru a vedea după fiecare pagină
dacă contine sau nu, o altă fosilă.
Dar această fosilă, a fost ceva fără precedent!
Si a rămas în continuare, una dintre cele mai mari comori, păstrate
în Muzeul de Istorie a Naturii.
Iată, aceasta este!
Este denumită, Archaeopteryx.
Are, fără nicio îndoială, pene pe aripile sale,
iar mai jos este o coadă.
Astfel, Owen nu a ezitat să o numească pasăre...
Dar era diferită fată de orice altă pasăre pe care o văzuse cineva,
deoarece la capătul aripilor sale, avea gheare,...
Si asa cum s-a descoperit mai târziu, nu avea un cioc,
ci maxilare cu dinti pe ele,
si un sir de oase care-i sustineau coada.
Deci era jumătate reptilă, jumătate pasăre.
Aceasta era veriga dintre cele două mari grupuri de animale,
care de acum nu ne mai lipsea.
Măi să fie, chiar poti vedea firisoarele!
Alte exemplare ale aceleiasi creaturi, îsi prezintă penele si mai în detaliu.
Din studiul oaselor de Archaeopteryx
stim că avea, mult spus, un zbor foarte slab.
Deci nu e de mirare că în cele din urmă, a fost surclasat,
de păsările mai moderne, mai eficiente.
Iar aceasta este soarta acestor verigi dintre marile grupuri de animale.
În cele din urmă, ele dispar,
iar singura modalitate prin care aflăm că au existat,
sunt rămăsitele lor fosilizate.
Chiar si asa, în ziua de astăzi, trăieste o pasăre care ilustrează
această legătură dintre păsările moderne si reptile.
"Hoatzin-ul" îsi face cuibul în mlastinile tropicale ale Americii de Sud.
În apele dedesubtul copacilor, trăiesc caimani pregătiti să înhate orice pui
care ar putea să cadă din cuib.
Deci, abilitate de a prinde strâns un obiect, este foarte valorizantă.
Iar puii foarte tineri au o modalitate interesantă de o realiza.
Ei au gheare la extremitătile aripilor, precum Archaeopteryx.
Aceasta este o dovadă vie că aripile păsărilor provin din modificarea picioarelor din fată
si că odinioară aveau chiar ghiare pe ele.
Există o altă creatură care trăieste în zilele noastre,
care reprezintă o altă verigă dintre două grupuri de animale.
Un descendent al reptilelor care au urmat un drum diferit al evolutiei,
si care au dezvoltat nu pene ci blană.
Ornitorincul.
Când specimene ale acestei creaturi,
au fost aduse pentru prima dată, din Australia în Europa,
la sfârsitul secolului XVIII,
oamenii refuzau să dea crezare ochilor!
Si spuneau că este o păcăleală.
Bucăti si fărâme din diferite animale, cusute mai degrabă grosolan, între ele!
Si totusi, acesti sceptici de primă oră, aveau dreptate.
Ornitorincul este cel mai extraordinar amestec de animale diferite.
Este partial mamifer, partial reptilă.
Si astfel ne oferă ocazia de a observa cum au apărut primele mamifere.
Când vine vorba de nastere,
ea face ceva ce o diferentiază de toate mamiferele, cu exceptia unuia.
În cuibul său, într-o vizuină adâncă, ea depune ouă.
Acest amănunt îl leagă pe ornitorinc de reptile.
Si acesta îi dă dreptul să fie considerat cel mai primitiv mamifer încă în viată.
Deci verigile dintre marile grupuri de animale, nu numai că nu lipsesc,
dar există atât ca fosile, cât si ca animale în viată.
Desi istoricul fosilelor oferea un răspuns, asa ziselor verigi lipsă,
acesta ridică deasemenea o problemă majoră...
A început foarte brusc!
Cele mai timpurii fosile de pe vremea lui Darwin,
proveneau dintr-o eră numită Cambrian.
Iar, ele erau de două tipuri:
Acestea, care semănau cu pânzele de fierăstrău, si denumite "graptoliti",
si acestea, ca niste păduchi de lemn imensi, numite trilobiti.
Era oare posibil ca viata pe Pământ, să fi început
cu creaturi atât de complexe precum acestea?!
Copil fiind, eram un colectionar pasionat de fosile.
Am crescut în orasul Licester,
si am aflat că în această zonă, nu departe de oras,
în pădurea Charnwood,
se găseau cele mai vechi roci din lume.
Mai vechi chiar si decât Cambrianul.
Si de aceea, prin definitie, ar fi fost lipsite de fosile.
Nu avea niciun rost, pentru mine, să caut fosile în aceste roci străvechi.
Existau, e adevărat foarte rar, unele forme ciudate pe roci,
cum este aceasta de aici.
Dar au fost respinse ca fiind un fel de aberatii mecanice.
Vreau să spun, în definitiv,
cum ar fi putut să existe vreo urmă de viată în aceste roci extrem de vechi?
Iar apoi, în 1957,
un elev, cu ceva mai multă răbdare si perspicacitate decât am avut eu,
a găsit ceva, cu adevărat extraordinar!
Incontestabil, fosila unei vietuitoare.
Si iat-o, expusă în muzeul din Leicester,
unde a fost adusă pentru sigurantă.
Se numeste, Charnia.
Cine se poate îndoi că aceasta este urma unui organism viu?
Ea are un trunchi central, si crengute de ambele părti.
De fapt, pare să semene cu un "stilou de mare",
care în ziua de azi creste pe recifurile coraliere.
După această descoperire, s-a găsit în aceste roci, extrem de vechi,
o gamă întreagă de organisme.
Nu numai aici, în pădurea Charnwood, dar si în multe alte părti de pe glob.
Căutătorii de fosile au descoperit în rocile colinelor Ediacara, din Australia,
alte forme ciudate.
La început, multi oameni de stiintă refuzau să creadă că aceste amprente vagi,
erau rămăsitele unor meduze.
Dar, în momentul de fată, s-au descoperit suficiente specimene
pentru a fi siguri că într-adevăr asta si sunt.
Deci, acum stim că viata nu a început brusc,
odată cu acele animale complexe, din Cambrian.
A început mult mai înainte, prin forme simple microscopice,
care ulterior au devenit mai mari,
dar care erau încă într-atât de delicate
încât, foarte rar, au reusit să-si lase amprentele în roci.
Chestiunea vârstei Pământului
ridica o altă problemă teoriei lui Darwin.
În secolul XVII, un episcop Irlandez,
s-a folosit de genealogia prezentată în Biblie, care ducea înapoi la Adam,
pentru a descoperi că săptămâna Creatiei trebuie să fi avut loc în anul 4004 î.H.
Acesta ar putea să ni se pară nouă, un mod naiv de a gândi,...
dar totusi, ce alte metode existau atunci?
Geologii Victorieni ajunseseră deja la concluzia că Pământul
trebuie să aibă milioane de ani vechime,
dar câte milioane anume, nimeni nu stia!
Apoi, la mai putin de 50 ani de la publicarea "Originii Speciilor"
a avut loc o descoperire, în ceea ce părea a fi
o disciplină a stiintei fără nicio legătură,...
dar care, în cele din urmă va furniza răspunsul.
O femeie de origine Poloneză ce lucra la Paris, Marie Curie,
a descoperit că unele roci contineau un element chimic, numit "uraniu",
care se descompune în timp, cu un ritm constant,
printr-un proces numit radiatie.
În zilele noastre, la 100 de ani după extraordinara ei descoperire,
metodologia de datare prin măsurarea schimbărilor în radioactivitate,
a devenit mult mai precisă.
Aceasta este o mostră prelevată din acele roci foarte vechi,
din pădurea Charnwood.
Iar, aceste cristale minuscule se dovedesc a avea
562 de milioane de ani vechime.
Aceasta oferă selectiei naturale un timp, mai mult decât suficient,
pentru a produce succesiunea de fosile,
care în cele din urmă va duce la aparitia animalelor si plantelor care trăiesc astăzi.
Dar, exista o altă obiectie.
Dacă toate animalele apartinând aceluiasi grup, au origini comune,
cum se poate ca unele tipuri de animale să fie răspândite pe toate continentele,
cu exceptia Antarcticii?
Si cum se poate, de exemplu, ca broastele din Europa si Africa,
să fie întâlnite si aici în America de Sud, de cealaltă parte a oceanului Atlantic?
Tinând cont că broastele au o piele permeabilă,
si nu pot supravietui în apa de mare.
Darwin, însusi, a făcut o serie de sugestii.
Una a fost că acestea ar fi traversat oceanul, din întâmplare,
plutind pe vegetatie...
iar cealaltă, era că poate au existat poduri de pământ, între continente.
Dar până si el, nu era convins de niciuna dintre explicatii!
Chiar mai târziu, în anul 1947,
când eram student la geologie, aici în Cambrige,
nu exista o explicatie multumitoare.
Este adevărat că în anul 1912, un geolog German,
sugerase că, la un moment dat, în trecutul foarte îndepărtat,
toate continentele pe care le găsim astăzi pe Pământ,
erau regrupate, pentru a forma un "supercontinent" imens.
Si că în timp, acesta s-a spart iar bucătile au derivat separat.
Acesta ar fi oferit un răspuns!
Dar când l-am întrebat pe profesorul care ne preda geologia,
de ce nu ne vorbea despre acest lucru, în cursurile sale,...
mi-a răspuns, mai degrabă dispretuitor, trebuie să recunosc:
"Când vei reusi să-mi demonstrezi, că există o fortă pe Pământ
care poate deplasa un continent, fie si cu un milimetru,...
atunci am să mă mai gândesc!
Dar până atunci, dragul meu, ideea este complet fantezistă!"
Dar, apoi, în anii '60,
când devenise posibilă cartografierea detaliată a fundului oceanului,
s-a descoperit, nu numai că toate continentele s-au deplasat,
exact asa cum, geologul German sugerase,
dar că ele se miscă, în continuare.
Magma din adâncul Pământului, este împinsă la suprafată, formând roci noi,
de o parte si de alta a crestelor vulcanice din oceane,
deplasând continentele în acelasi timp.
Amfibienii au apărut initial pe acest supercontinent
iar mai apoi au evoluat pe fiecare dintre aceste fragmente,
pe măsură ce acestea s-au îndepărtat.
Caz rezolvat!
Poate că cea mai mare problemă, pentru majoritatea oamenilor,
a fost argumentul avansat, în favoarea existentei lui Dumnezeu,
la începutul secolului XIX,
de către un membru al clerului din Biserica Anglicană, pe nume William Paley.
El spunea, presupunând că mergem pe un drum de tară,
si descoperim ceva de genul acesta.
Vom sti, privind pur si simplu la el,
că a fost conceput pentru a indica timpul.
Iar aceasta, presupune existenta unui proiectant.
Si acelasi argument se va aplica,
dacă privim la una dintre structurile cele mai complicate din natură,
precum ochiul uman.
Iar singurul proiectant posibil pentru ochiul uman, ar fi Dumnezeu.
Antievolutionistii pretind că ochiul nu poate functiona
decât dacă a fost completat, cu toate detaliile.
Darwin, pe de altă parte, sustine că ochiul a evoluat,
devenind tot mai complex, de-a lungul unei lungi perioade de timp.
Aceasta ar fi fost posibilă numai dacă fiecare stadiu al dezvoltării sale,
ar fi reprezentat o îmbunătătire a celui precedent.
Iar, în ziua de azi, stim destule despre regnul animal
pentru a realiza că într-adevăr, asa stau lucrurile.
Unele animale foarte simple, nu au decât puncte sensibile la lumină,
care le permit să facă diferenta dintre lumină si întuneric.
Dar, dacă un grup de astfel de puncte s-ar forma fie si în cea mai mică adâncitură,
o margine a adânciturii va arunca o umbră, si astfel va indica directia sursei de lumină.
Dacă adâncitura se măreste, si începe să se închidă,
atunci lumina va forma o imagine tulbure.
Secretiile celulelor vor devia lumina si o vor focaliza.
Dacă aceste secretii se vor întării, ele vor forma o lentilă adevărată,
care va transmite o imagine mai luminoasă si mai clară.
Toate aceste stadii, complet functionale,
cu nivele diferite de complexitate,
se regăsesc printre vietuitoarele de astăzi.
Această creatură unicelulară, are un astfel de punct sensibil la lumină.
Viermii plati, au o mică adâncitură continând puncte sensibile,
asa încât ei pot detecta umbra unui animal de pradă.
Viziunea tulbure a unui melc,
este suficient de bună pentru a-i permite să-si găsească drumul spre hrană.
Iar, caracatita are un ochi cu o lentilă veritabilă,
si poate observa tot atâtea detalii ca si noi.
Deci structura ochiului uman, nu necesită ajutorul unui proiectant supranatural.
El poate fi rezultatul unei evolutii treptate,
fiecare stadiu aducând un avantaj real,...
asa cum o cere, teoria lui Darwin.
Selectia naturală, bineînteles, are nevoie ca trăsăturile animalelor
să fie transmise de la o generatie la alta.
Este evident că puii se aseamănă cu părintii lor.
Cu totii stim asta!
Dar când te gândesti putin,... cum se întâmplă acest lucru?
Pe vremea lui Darwin, nimeni nu avea nici cea mai mică idee,
despre mecanismul, sau regulile ce guvernează acest proces.
Cu exceptia, poate, a unui singur om,
care lucra în orasul Brâno, din actuala Republică Cehă,
exact în aceleasi vremuri în care Darwin îsi scria cartea, în Kent.
Numele acestui om, a fost Gregor Mendel.
El a descoperit legile ereditătii,
prin împerecherea a mii de plante de mazăre,
si observând cum s-au schimbat acestea, de la o generatie la alta.
El a observat că, în timp ce unele caracteristici erau transmise direct
de la o generatie la alta,
altele puteau de fapt să sară peste o generatie.
Cum de era posibil acest lucru?
Mendel si-a explicat acest lucru, sugerând că fiecare plantă,
fiecare organism, continea în interiorul său,
anumiti factori care erau răspunzători de crearea acestor caracteristici particulare.
Astăzi, numim acesti factori, "gene".
Dar, nimeni nu a avut nici cea mai mică idee cum functionează,
decât după 100 de ani de la lucrările lui Mendel.
Si apoi, răspunsul a fost descoperit în Cambridge.
În 1953, chiar aici, în laboratoarele Cavendish,
doi tineri cercetători, Francis Crick si James Watson,
construiau modele, precum acesta.
Era modul lor de a-si imagina, si a investiga structura
unei molecule complexe, care se găsea în genele tuturor animalelor,
numită, ADN.
Elementul esential este dat de aceste lanturi care înconjoară tija metalică,
iar aici este al doilea cu care se încolăceste.
Acesta este un dublu helix.
Functionarea moleculelor de ADN este înteleasă cu atâta precizie,
încât putem demonstra ceva care este cu adevărat uimitor.
O genă luată dintr-un animal, poate functiona si în altul!
Gena care face ca această meduză să fie fosforescentă, de exemplu,
grefată într-un soarece, va face ca soarecele să devină fosforescent.
Codul genetic, poate deasemenea să scoată în evidentă, gradul de rudenie.
Până si tribunalele acceptă că amprentele ADN pot stabili
dacă un bărbat este tatăl unui anumit copil.
Si poate deasemenea evidentia
dacă un tip de animale este înrudit cu un altul.
Dovedeste, de exemplu, că specia Cangurilor,
animale ce trăiesc la nivelul solului, si se deplasează prin salturi,
sunt rude apropiate cu Koala,
care au ajuns să se catere prin copaci.
Acest rozător ce mănâncă insecte
are rude ce si-au luat zborul în căutarea insectelor,
liliecii!
Si că o rudă a familiei elefantilor, în depărtarea vârstelor geologice,
s-a întors în apă si a devenit "vacă de mare".
Deci, la numai 150 de ani, de la publicarea revolutionarei cărti
a lui Darwin,
genetica modernă a confirmat adevărul fundamental al acesteia.
Toate vietuitoarele sunt înrudite!
Si ne dă posibilitatea de a alcătui cu încredere,
complexul arbore, simbolizând Istoria Vietii.
Acesta a început din mare,
acum aproape 3.000 de milioane de ani.
Molecule complexe, au început să se adune împreună,
pentru a forma compusi microscopici,... celule.
Acestea au fost "semintele" din care "Arborele Vietii" s-a dezvoltat.
Erau capabile să se dividă, înmultindu-se precum bacteriile.
Si pe măsură ce timpul trecea, s-au diversificat în mai multe grupuri.
Unele au rămas lipite, una de cealaltă, formând lanturi,
Le regăsim astăzi, sub formă de alge.
Altele au format inele, care s-au prăbusit în ele însele,
creând un corp cu o cavitate interioară.
Acestea au fost primele organisme multicelulare.
Buretii, sunt descendentii lor directi.
Pe măsură ce au apărut tot mai multe variatii,
"Arborele Vietii" a crescut, devenind tot mai diversificat.
Unele organisme au devenit mai mobile,
si au dezvoltat o gură, care deschidea un intestin.
Altele aveau corpul rigidizat de o axă interioară.
Acestea, cum era de asteptat,
au dezvoltat organe senzitive la una din extremităti.
O grupă înrudită, avea corpul împărtit în două segmente,
cu mici excrescente, de ambele părti,
care le ajutau să se deplaseze pe fundul mării.
Unele dintre aceste creaturi compartimentate,
au dezvoltat o piele tare, protectoare, conferind corpului o oarecare rezistentă.
Asa încât, de acum înainte, mările vor fi umplute
cu o diversitate si mai mare de animale.
Iar, apoi, cu aproximativ 450 de milioane de ani în urmă,
unele dintre aceste creaturi blindate, s-au cătărat afară din apă,
si s-au aventurat pe uscat.
Iar aici, Arborele Vietii s-a ramificat într-o multitudine de specii,
care au exploatat acest nou mediu, în toate felurile posibile.
Un grup dintre acestea, a dezvoltat protuberante alungite, pe spate,
care de-a lungul multor generatii, în cele din urmă, au devenit aripi.
Insectele, si-au făcut aparitia!
Viata a cucerit aerul,
si s-a diversificat într-o miriadă de forme.
Între timp, tot în mare,
creaturile cu acel ax director din corpul lor,
s-au întărit, osificându-l.
A apărut scheletul,
cu un maxilar articulat, ce putea prinde si imobiliza prada.
Au crescut tot mai mari, si au dezvoltat înotătoare prevăzute cu muschi,
care le-au permis să capete viteză si fortă.
Asa că, de acum, pestii erau cei care dominau apele planetei.
Un grup dintre acestia a dobândit abilitatea de a înghiti aerul de la suprafata apei.
Aripioarele lor cărnoase au devenit picioare ce sustineau greutatea corpului
iar, acum 375 milioane de ani,
câteva dintre aceste creaturi osoase au invadat uscatul, după insecte.
Erau amfibieni cu pielea umedă,
si trebuiau să se întoarcă în apă pentru a-si depune ouăle.
Dar, o parte dintre acestia s-au dotat cu o piele uscată, solzoasă,
si au rupt dependenta de apă, depunând ouă cu cochilii etanse.
Aceste creaturi, reptilele, au fost strămosii broastelor testoase, serpilor,
sopârlelor si crocodililor.
Si bineînteles, au inclus grupul, care în acele vremuri,
ajunseseră să domine uscatul.
Dinozaurii.
Dar, în urmă cu 65 de milioane de ani, un dezastru imens, a cuprins Pământul.
Indiferent care a fost cauza lui, important este că marea majoritate a animalelor au dispărut.
Toti dinozaurii au dispărut, cu exceptia unei ramuri.
Cei ai căror solzi se transformaseră în pene.
Acestea erau păsările.
În timp ce ele se răspândeau pe cer,
un mic grup, aproape insignifiant, de supravietuitori,
începea să sporească la număr, pe Pământul uitat.
Aceste creaturi, erau diferite fată de concurentii directi,
prin aceea că aveau un corp cald si izolat prin blană.
Acestea au fost, primele mamifere.
Cu majoritatea Pământului rămas liber în urma marei catastrofe,
profitau acum de sansa oferită.
Corpul lor cald si izolat, le permitea să fie activi tot timpul,
ziua, cât si noaptea.
Si în toate locurile, de la zonele nordice, la cele tropicale,
sub apă, cât si pe uscat,
pe câmpiile fertile, cât si în copaci.
Nu poate fi nicio îndoială în privinta relatiei noastre strânse de rudenie
cu acesti cimpanzei.
Corpul nostru este atât de asemănător cu al lor!
Proportiile membrelor si ale fetei pot fi diferite,
dar în rest, suntem foarte, foarte asemănători.
Distributia organelor noastre interne,
chimia complexă a sângelui,
modul în care corpul functionează,
toate acestea sunt aproape identice.
Iar ADN-ul confirmă acest lucru.
Într-adevăr, suntem tot atât de apropiati fată de cimpanzei,
si de restul maimutelor,
cum sunt, să spunem, leii fată de tigrii, si fată de restul felinelor.
Deodată, o imagine din trecutul nostru îndepărtat, iese limpede la lumină.
Vremea în care strămosii nostri îndepărtati, pentru a tine pasul cu mediul schimbător,
au trebuit să intre, si să tină capul deasupra apei, în căutarea hranei.
Acela e momentul crucial, când strămosul nostru îndepărtat a făcut acel pas
ce separă maimutele de umanitate.
Muzeul de Istorie a Naturii, din Londra,
este unul dintre cele mai importante muzee de acest gen, din lume.
Richard Owen l-a înfiintat, dar, aproape un secol mai târziu,
descoperirile din multe domenii ale stiintei
au arătat că părerile sale, precum că speciile nu se transformă niciodată,
si că rămân întotdeauna aceleasi,
erau gresite.
Ideile profunde ale lui Charles Darwin s-au dovedit a fi cele adevărate!
Iar, astăzi, pentru a sărbătorii cea de-a 200 aniversare de la nasterea lui Darwin,
statuia lui a fost luată din vechea locatie retrasă,
pentru a fi plasată central, în holul principal.
Ideile profunde ale lui Darwin au revolutionat modul în care privim lumea.
Întelegem acum, de ce există atât de multe specii diferite,
de ce sunt împrăstiate, asa cum sunt ele, în întreaga lume,
si de ce corpurile lor, si al nostru, sunt alcătuite, în felul în care sunt.
Pentru că am înteles că bacteriile evoluează,
putem născoci metode de combatere a bolilor pe care ele le cauzează.
Si deoarece putem descâlci relatiile complexe, dintre animalele si plantele,
dintr-un mediu natural,
putem anticipa unele consecinte, dacă începem să interferăm
cu aceste medii naturale.
Dar mai presus de toate, Darwin ne-a arătat că
noi nu suntem rupti de lumea naturală.
Nu avem o suprematie asupra ei.
Suntem supusi legilor si proceselor sale,
precum sunt toate celelalte animale de pe Pământ,
cu care, într-adevăr, suntem înruditi.
Traducerea varinos